Петър Бобев
Замлъкналият предавател

chitanka.info

Полярното лято беше в разгара си. От два-три дни температурата се повишаваше, докато достигна минус три градуса. Слънцето, блестящо оранжево кълбо, се търкаляше над хоризонта, навеждаше се, докосваше нагънатия бял хоризонт на юг, където се губеха ледените вълни на глетчера Скот, и отново се възземаше нагоре по небесния си колодрум, без да залязва дни и седмици поред. Дългите сини сенки на безредно струпаните ледени блокове се въртяха в кръг като стрелки на гигантски часовници — север, запад, юг, изток и пак — север, запад, юг, изток — бавно, уверено, тържествено — символ на вечното непобедимо време. В далечината на запад блестяха като порцеланови пирамиди върховете на планината Гаус.

Гласиологът Юрий Михайлович Медведев и шофьорът на всъдехода Петър Костов се прибираха в базата Мирний след двудневна експедиция до началото на ледника Шеклтон. Всъщност при дългия полярен ден това означаваше едно — повече от двадесет и четири часа. Работата беше свършена добре, дебелината и скоростта на ледения поток измерени, проверени. В сандъка под седалката лежеше изпълненият с най-прецизни изчисления дневник. И двамата имаха право да бъдат доволни от себе си. В Антарктида, този коварен материк, не всяка задача привършва с успех.

Преди няколко часа метеоролозите от базата съобщиха по радиото, че се очаква рязко влошаване на времето. А полярниците отлично знаеха какво означава това в този загубен край на света, ненапразно кръстен „Полюс на ветровете“.

Изненадан, Костов закова машината на място. На петдесет крачки напреде му се ширна морето, с накъдрени гребени, изумрудено зелено, по което се полюляваха ослепително бели айсберги.

— Пак миражи! — изруга шофьорът, като даде газ. Морето бързо отстъпи, люшна се назад, изчезна, а на негово място отново изплува безбрежната снежна пустиня, по която милиардите ледени кристалчета искряха е диамантен блясък. Веригите на всъдехода тракаха досадно сред пълното безмълвие и отнасяха двамата пътници все по-напред, все по-близо до поселището, до другарите, до живота, а след тях се вееше като бисерен воал вдигнатият снежен прах.

Внезапно, превалили един стръмен хълм от оголен зърнест фирн, полярниците съгледаха ято пингвини. Но сега птиците не изглеждаха както друг път — улисани, забързани с клатушкащата си походка, вечно спорещи на своя креслив език. Сега те бяха притихнали, необичайно мълчаливи, легнали на снега с обърнати глави към югоизток, отдето бликаше някаква мътнорозова мъгла.

— Този път и метеоролозите познаха — пошегува се професор Медведев. — Пингвините вече са се подготвили за бурята.

Костов натисна педала. Машината зави и като избиколи налягалите птици, забърза отново на запад, където планинските върхове неусетно избледняваха зад извиращата мъгла. Вятърът се усилваше, измиташе снежния прах от накъдрените преспи и го поемаше нагоре като димяща пара.

Юрий Михайлович се приведе към спътника си и почти изкрещя в ухото му, опитвайки да надвика трещящите вериги.

— Това е диханието на смъртта, чуваш ли, на небитието, дъхът на Вечния мраз. Виж го, Вечният мраз, протегнал лапи от междузвездната пустош и впил ледени нокти в полюсите на нашата планета, нашата мила планета — прашинка, загубена в безкрая…

Шофьорът кимна с глава:

— Да, ледено дихание, дъхът на смъртта! Грозно, заплашително…

Медведев добави:

— Така ще изглежда цялата ни земя някога, след милиарди години, когато угасне вътрешният й огън, когато потъмнее и онова далечно светило…

Той посочи с ръка ниското слънце, което в мъглата на започващата виелица беше станало грозно кървавочервено.

Костов се усмихна:

— Ако дотогава човек не си създаде свое собствено светило, което да замести остарелия благодетел, нали? По-малко може би, но затова пък по-близко.

Ученият го прегърна през рамото:

— Ех, Пьотр Иванич, облажавам те — вяра имаш. Или не, не само вяра. Вяра и аз имам, може ли учен да не вярва в науката, в своите сили, в човека въобще? Друго има в тебе, младост, огън… Много огън… Това ти харесвам най-много…

Млъкна внезапно и впери поглед напред, през стъклото нейде далече-далече, отвъд бялата пустиня.

Другарят му го изгледа с крайчеца на окото. „Крие нещо — помисли си той. — Мъчи го, яде го… Но що? Не казва.“

В този миг снегът се продъни, всъдеходът пропадна надолу с трясък, блъсна се някъде…

Най-сетне шофьорът отвори очи. Цялото тяло го болеше. Ушите му пищяха.

Къде се намира? Къде? И защо не е в леглото си? А толкова му се спи!

Озърна се. В краката му лежеше превит надве, неподвижен, професор Медведев. По лицето му бе засъхнала кървава вадичка — от челото, нейде под кожената шапка, до брадата.

Какво е станало всъщност?

Изведнъж той си спомни — хлътването на снега, падането…

Значи, пукнатина, коварна пукнатина в ледника, затрупана със сняг! И там…

Костов се надигна с мъка и извлече гласиолога върху седалката. Разкопча кожуха, сложи ухо на гърдите му. Сърцето биеше едва-едва.

Раненият пое дълбоко дъх и се раздвижи. Клепачите му се привдигнаха, открили два сини ириса, устремени в празното пространство — някак тъпо, безучастно. Но скоро изразът им се смени, от тях отново прогледнаха предишните тъжни и умни очи на стария учен.

— Добре се нагласихме, нали? — пошепна Медведев, като разбра що е станало. Костов вдигна рамене.

— Ей сега ще видя!

Свали стъклото на вратичката и надзърна.

— Можеше да бъде и по-лошо! — процеди той през зъби.

Всъдеходът се бе залостил между стените на огромна ледникова пукнатина, чието дъно се губеше дълбоко в черния мрак. А отгоре, на десет-петнадесет метра над главите им, зееше тесният отвор на продънената пряспа.

Шофьорът затвори прозорчето. Термометърът показваше четиридесет градуса под нулата.

Гласиологът вече се бе съвзел и изтриваше с кърпа засъхналата кръв по лицето си.

— Да видя и аз! — предложи той и надзърна през прозорчето. Когато се дръпна навътре, лицето му беше добило загрижен вид.

— То се е видяло, че няма да се оправим сами. Щем, не щем, трябва да викаме помощ.

Измъкна радиотелефона и надяна слушалките.

— Ало, ало! Медведев вика Мирний. Ало, ало! Медведев вика Мирний.

Никакъв отговор.

— Тук Медведев! Тук Медведев!

В душата му взе да се примъква тревогата.

— Мълчат — какво ли има?

Изведнъж мембраните запращяха и от тях прокънтя гласът на радиста:

— Ало, ало! Мирний вика Медведев. Мирний вика Медведев.

Гласиологът се оживи:

— Валодя, Валодя! — почти изкрещя той. — Слушам те. Тук Медведев.

А оттатък, нечул нищо, гласът продължаваше тревожно:

— Мирний вика Медведев! Защо не отговаря Медведев?

Предчувстващ какво е станало, Костов следеше напразните усилия на другаря си да се свърже с полярната станция.

Нямаше никакво съмнение, предавателят не работеше.

— Не ни чуват — въздъхна ученият. — Виждам, те се безпокоят за нас, навярно ще ни дирят, по преди това нека и ние опитаме да се оправим сами. Що ще кажеш, не е зле да поразучим как сме се наредили?

— Да проучим, защо не? — съгласи се Костов. Професорът отвори вратичката и се огледа наоколо.

Влекачът лежеше напряко на пукнатината, вкопчан с железните зъби на веригите си в издатините на двете стени. Отдолу зееше черната бездна, грозна, заплашителна, и лъхаше някакъв убийствен мраз, вековен студ, заключен в ледниковите масиви, които се простираха стотици метри под тях. Дъхът им полепна като скреж по веждите и по кожените шапки, очите им се насълзиха, не виждаха нищо.

Медведев, нахлупил върху лицето си целулоидния ветробран, се измъкна решително навън. Подигна се на ръце и се изкатери на покрива. Скоро до него застана и шофьорът.

— Е? — запита професорът след дълго оглеждане на гладките кристални стени, които блестяха студено със сивите си металически оттенъци.

— Малко алпинизъм! — опита да се усмихне Костов. — Ще копаем дупки.

И посочи една вторична пукнатина, която лъкатушеше наклонено по отвесната ледена скала до самия отвор на снежния купол, отдето се сипеше кристалният прах на беснеещата отгоре виелица.

— А сетне? — запита професорът.

Безпомощно вдигане на раменете беше отговорът на този въпрос. Впрочем и двамата разбираха отлично, че е невъзможно да пропълзят под снежния свод, за да излязат през ронливия отвор.

— Ще сринем цялата пряспа! — подметна Костов неуверено. — Иначе не може.

— Което значи, с нея да полети в пропастта и оня, който се наеме с такава задача. Нали? Засега е по-разумно да се приберем в кабината, докато премине бурята. Я чуй какъв ад е там!

С рев и тътен виелицата беснееше над отвора, фучеше, трещеше като артилерийска канонада и бълваше надолу облаци сняг.

— Гледай, смерч! — почти изкрещя той. — Снежен смерч!

Костов впери поглед нагоре в светлото отверстие. Наистина това беше нещо изумително, невиждано, сякаш яростният вихър изпридаше от бухналата облачна къделя тънка бяла нишка, която се гънеше от небето до земята, ревеше и идваше насам.

През отвора профуча някаква черна сянка и се просна върху покрива на всъдехода.

— Пингвин! — възкликна Костов. Медведев кимна:

— Смерчът е минал над бивака им.

Премръзнали, разколебани, оглушени от воя на нестихващата стихия, двамата крушенци се прибраха в кабинката. Когато притваряше вратичката, Костов неволно хвърли поглед надолу. Тягостна тръпка полази по гърба му.

— Ами ако машината се откачи? — промълви той. Другарят му не отговори, сякаш не чу, улисан в радиопредавателя.

— Как да го поправя? — измърмори професорът след малко. — Само да им съобщя координатите ни, нищо повече… Пьотр Иванич. Пусни пак мотора, да се постоплим!

Внезапно той го дръпна за ръкава.

— Слушай, нещо за тебе! От България!

Костов изтръпна. С разтуптяно сърце той надяна слушалките, в които звучеше гласът на радиста:

— Радиограма от София, от сина на Петър Костов. Предавам. „Мили татко, всички в къщи сме здрави. Свърши първият срок — все шестици. Милчето вече се научи да пише. Вчера ти прати писмо по пощата. Мама и баба са добре. Поздравяват те. Аз се гордея с тебе, много се гордея. Всички ме облажават — не е шега то, баща-полярник, антарктидец. Кога ще си дойдеш? Целува те синът ти Ваньо.“

След кратка пауза говорителят повтори съобщението, потрети го, а развълнуваният баща със стиснати устни слушаше притихнал. Милото момче, иска да се покаже твърд. „Гордея се с тебе“ — и веднага „Кога ще си дойдеш?“

Гласиологът затвори кутията на предавателя и се изправи с въздишка.

— Какво стана? — запита той. — Защо се омърлуши тъй, Пьотр Иванич?

— Радиограма… синът ми…

— Е?

— Добре са всички… Ваньо се гордеел с мене, а то…

Не довърши.

— Ще се измъкнем, момко — потупа го по рамото професорът. — Нека само мине бурята. Нашите ще ни намерят. Как ти се струва, тъй ли ще ни изоставят?

— Не мисля, но… Я де сме се заврели! Медведев се пресегна и измъкна торбата с провизиите.

— Нека първо похапнем, за сила! Кой знае кога… А сетне ще дремнем.

Отвори кутията с консервираното месо и добави като на себе си:

— Имаш близки… Хубаво… Хубаво и лошо… Ех, няма що…

Шестдесет часа, досадни, еднообразни, вилня снежната стихия. Двамата пътешественици едва се сдържаха на едно място. Горивото беше към края. Много често спираха мотора и сега в кабинната термометърът сочеше тридесет градуса студ. Стояха премръзнали, сънливи, сред облепената със скреж машина, и разговаряха, като допираха ветробраните си. Стояха унили, обезверени, сякаш захвърлени в някакъв леден ад.

Само радиото все още настойчиво зовеше, насърчаваше. От него те узнаха, че една група спасители тръгнала да ги дири, но била принудена от урагана да се върне обратно.

Внезапно Костов трепна. Наоколо струеше синкаво сияние. Той раздвижи с мъка премръзналото си тяло и надникна навън.

В миг сънливостта и безучастният му унес изчезнаха.

— Слънце, Юрий Михайлович! Виж, слънце! Медведев скочи.

Наистина през отвора на снежния свод сияеше яркосиньо небе, от което плискаха искрящи водопади от светлина, хлъзгаха се по кристалните стени, играеха в синкави пламъчета, лумваха, разгаряха се леки, неуловими като приказка, все едно блян, далечен спомен от детството, блян за кристални дворци и заключени в тях красавици, пазени от огнедишащи змейове.

Медведев тръсна глава.

— Навярно нашите ни дирят, а ние спим.

И с тази надежда премръзналото му тяло отново се сгря, вълна на радостно очакване преля и в лицето на другаря му, очите му засияха, кръвта нахлу в бузите.

Професорът надяна слушалките. Миг-два-три. Изведнъж той се обърна към другаря си.

— Коновалов е излетял с хеликоптера. Скоро ще мине насам.

Не след дълго отгоре долетя воят на самолетното витло, а в светлия отвор се мярна самият въртолет, огромно метално водно конче. Костов се покатери върху всъдехода, размаха ръце, а професорът се сети да гаси и пали фаровете.

Въртолетът се застоя една-две секунди и отмина.

Медведев клюмна.

— Не ни забеляза! — въздъхна той. — Търси, продължава да търси. Навярно пак ще мине. Трябва да се подготвим.

— Да възпламеним димна бомба! — предложи Костов.

Хеликоптерът се върна след три часа. Професорът ясно слушаше по радиото гласа на пилота.

— По дяволите! — крещеше в слушалките Коновалов. — Сякаш са потънали в дън земя. Нито следа! Ураганът е заличил всичко.

— Пали! — изкрещя гласиологът и Костов възпламени бомбата. Димът изпълни пукнатината, понесе се нагоре. Уви! Пак напразно! Нещастниците дочуха далечното бръмчене, ала самият хеликоптер не се появи над отвора. Шумът му заглъхна скоро.

Съмнението отново подтисна двамата премръзнали мъже. Те си поделиха последната кутия с месо и унило задъвкаха, без да кажат нищо.

— Ало, ало! Мирний вика Медведев! — загърмя гласът в слушалките.

Ядосан, Костов посегна да ги махне с досада, когато чу как радистът се обърна към някой друг:

— Инокенти Павлович, добре, че дойдохте. От София питат за новини. Децата и жената на Пьотр Иванич! Новини. Можех ли да им кажа: „Няма надежда!“ И излъгах, че очакваме всеки миг да ги открият… А то — няма смисъл… Четири денонощия в неизвестност, след оная буря…

Не се чу какво отговори началникът на радистите, но гласът добави:

— Цял свят ги смята загинали, само ние все още… Ех, както кажете!

И с уморен глас продължи да предава:

— Медведев, отговори! Медведев, Медведев, отговори на Мирний!

Костов промълви отчаян, сякаш едва сега при тази вест проумя целия ужас на пълната си безпомощност:

— Юрий Михайлович, смятат ни загинали, цял свят ни смята загинали…

Гласиологът вдигна ясния си поглед.

— Е, да, това е напълно естествено.

— Ако ни изоставят? Нима заради нас ще зарежат цялата си работа?

Медведев отвърна тихо:

— Няма да ни изоставят, ще ни дирят, знам, но… Млъкна и разтърка вкочанените си длани.

В този миг стана нещо. Отначало и двамата не разбраха точно какво се бе случило. Те се спогледаха смутени. Беше тихо, страшно тихо, зловещо тихо…

Костов трепна. Ухото на шофьора позна. Моторът беше спрял. Нямаше нужда да проверява. Защото отдавна го очакваше. И последната капка бензин бе изгоряла. Надигаше се най-злият враг в Антарктида, хилядилетният озъбен враг — студът.

— Моторът! — обясни той лаконично.

Медведев се изправи.

— Тогава нямаме време за губене! Длъжни сме да опитаме.

— Какво?

— Да сринем пряспата!

Костов погледна нагоре. Десетки кубически метра сняг, по-право фирн, зърнест, почти лед, щяха да се стоварят върху главите им. Щяха да пометат като прашинка смелчагата, който дръзне да ги закачи. А можеха да помъкнат със себе си надолу, в бездънната яма, и самия всъдеход.

— Кой ще стори това?

Гласиологът вирна глава.

— Естествено аз, началникът на експедицията. Петър Костов се изправи в бърз, неосъзнат порив.

— Дума да не става! Ти, Юрий Михайлович, си учен човек, професор. Човъркаш, дириш истината. Цял свят те познава, толкова неща си открил. А шофьори колкото щеш. И да си призная, цял живот съм мечтал да извърша нещо полезно, голямо, велико… И ето…

Професорът махна с ръка.

— Учен! Я остави! Ако не аз, друг. Не е там въпросът. Аз съм сам, млади човече, съвсем сам… Ще ти кажа… Войната… Тя ме погуби… Всичко погуби… Ти не знаеш, затова…

През ветробрана очите му изглеждаха зачервени, влажни. Дали наистина плачеше? Този суров полярник — и сълзи?

— Ще ти разкажа, Пьотр Иванич… да ме разбереш… Никой няма да плаче за мен, нито една сълзица няма да пролее… А имах и жена тогава, и дечица, две дечица, ангелчета… Войната мина, безсмислена кръвожадна стихия, прегази страната ни… Аз бях войник… Далече-далече… Когато врагът напусна родния ми град и аз се върнах там, от семейството ми нямаше никаква диря… Нищо… Къде бяха, живи или мъртви? Поне гробовете им да знаех. Едно букетче да поставех, а то такава грозна, убийствена неизвестност… Изчезнали, сякаш се бяха стопили… Обикновена история през войната… А тук боли, боли…

И притисна с ръка сърцето си.

— Поне гроба им да знаех… Това е войната, Пьотр! Понякога си мисля — ние, учените, сме виновни, много виновни пред цялото човечество. Уж образовани, по-умни, а защо тогава продължаваме да изобретяваме оръжия? Ние, учените от цял свят. Защо не запретнем ръкави и най-сетне да заработим мъжки за онова време на изобилие в мир?… Ако не беше войната…

Костов стоеше смутен, потресен пред мъката на този човек.

— Изчезнали! — почти простена Медведев. — Аз знам какво означава тази проста, безразлична дума. Знам какво преживяват сега твоите близки, застанали до радиоприемателя. Има ли вест, открили ли са ги… Мислиш ли, че ще позволя това?… Тук няма учени и неучени, има само хора… Всъщност човекът е всичко, нищо друго няма значение… Аз виждам сълзите в очите на твоите близки, човешките сълзи… А за мене никой няма да заплаче. До ковчега ми ще стоят на почетна стража академици с ордени, с почести, но без сълзи… Та то е тъй просто, аритметика… За единия никой няма да скърби, за другия — четири покрусени, смазани души…

С наведена глава, смутен, но все още неубеден, Костов процеди през зъби:

— Двама сме тръгнали, двама ще се върнем или… Медведев се взря в лицето на другаря си и прочел твърдата решимост в неговите изопнати черти, вдигна рамене. Очите му засияха.

— Така беше и във войната — едни се превръщат на зверове, други успяват да останат човеци. Човекът се познава в беда. В охолство всеки изглежда добър, привидно благороден. Нещастието е изпит за човечност — кой ще издържи?

Прегърна го през рамо и добави:

— Добре… Да почакаме още малко.

Зави се по-плътно в шубата и задряма, а Костов се намъкна в спалния си чувал и стисна очи, ала сънят не идваше.

Посегна към радиото. Превъртя ключа веднъж-дваж. Напразно! Слушалките бяха онемели. Само едва доловим шум като бръмчене на муха и далечен, глух, неразбираем говор… Какво ли съобщаваха?

Той разбра, така трябваше да се очаква, акумулаторът се бе изтощил. Изостави ги и приемателят, единствената последна връзка със света.

Сега вече бяха сами, съвсем сами…

От време на време в мъртвата тишина на глетчеровия процеп, все едно леден гроб, в който бяха погребани живи, изтрещяваха резки гърмежи, долитаха неясни стонове и притихваха. Отново ги затисваше като тежък похлупак тишината. Уж тишина, а то — изпълнена със звуци, леки, неуловими като звън на стъклени камбанки. Ледникът течеше бавно, незабележимо, но безспирно. Милиардите ледени кристалчета се триеха едно в друго и пееха.

Утре е Нова година. Всички са весели, забързани, натоварени с пакети, очакващи подаръци. Само неговите близки… В съзнанието му изплуват любимите лица с разплакани очи. Устните им мълвят: „Ела си! Ела!“ А той стои тук безпомощен като плъх в капан и чака бездеен края си.

Кристалчетата звънят… Но не, това не са новогодишни стъклени звънчета, не, то е хор, злокобен хор от черковни камбани, забили провлечено и тъжно — както някога в родния град, когато изнасяха от църква ковчег…

А отпреде му стоят и го гледат, и го молят четири чифта очи, прелели в сълзи, четири чифта любими очи…

Медведев всъщност е прав — той е сам, никой не ще заплаче за него…

Внезапно Костов се стресна. Спи ли? А где е другарят му?

Надзърна през прозорчето.

Значи, тъй — използувал съня му, Медведев проправя с пикела си път по ледниковата цепнатина нагоре към снежния покрив.

А нима тъй не е по-добре? По-добре! По-добре… Той е сам, никой не го чака, никой не плаче за него… Никой… Ще сложи край и на своята мъка… Сам… доброволно…

Костов трепна. Сякаш някой го блъсна в тила, изсъска в ухото му: „Подлец! Сега можеш да се преструваш на заспал, но утре… утре, когато се върнеш сред хората, как ще ги погледнеш в очите, как ще погледнеш в очите сина си? Ще се гордее ли с тебе и след това?“

Не! Не!

Той скочи, отвори вратата.

— Юрий Михайлович, чакай! Тъй не бива! Нито ти, нито аз, или и двамата… Двама сме тръгнали…

Медведев се извърна бавно.

— Добре! Двама. Донеси въжето! Ще се вържем. Пък каквото стане…

Привързани един към друг с въжето, двамата продължиха да се катерят по хлъзгавия ръб на глетчеровата пукнатина. Дълбоко под тях в синкавия полумрак зееше черната бездна, над която се бе запречил, сякаш всеки миг можеше да полети надолу, заскреженият всъдеход.

Опипвайки предпазливо стъпалата, които издълбаваше с пикела, Медведев достигна снежния купол. Тогава той се обърна назад с развълнуван глас:

— Драги приятелю, сега е решителният момент. Моля те като син, върни се! Аз ще се справя и сам. Не ми е за пръв път.

Костов поклати глава.

— Тогава — вдигна рамене гласиологът — поне се притули в нишата до тебе, нарочно я издълбах, опри здраво крака и дръж въжето! Дано успеем!

Замахна с пикела и почна да подкопава снежната пряспа, а Костов се прилепи към ледената скала със свито сърце.

Значи тъй, сега се решава всичко: или — или… След пет-десет минути отворът ще бъде разчистен и двамата ще се измъкнат навън, той ще се върне при своите близки… или пък…

Но по-добре да не мисли за това! По-добре!

Изведнъж той дочу гласа на Медведев:

— Внимание! Дръж!

В същия миг пред лицето му се срина с грохот цяла лавина, забоботи, зарева. Ехото на бездънната пропаст удесетори този рев, превърна го в неспиращ гръмотевичен тътен. Въжето се дръпна рязко, с адска сила, протри дланите му, впи се около кръста му.

С нечовешки усилия Костов заби крака в леда, напъна всеки мускул на тялото си, цялата си воля.

Когато грохотът от срутването заглъхна напълно нейде дълбоко в черната дупка и снежният прах се утаи надолу като бяла мътилка, Костов зърна под себе си увиснал на въжето другаря си, който се мъчеше да достигне ледената скала, да се хване за никоя издутина, да облекчи въжето. Но безполезно! Краката му се люлееха в празното, а той се въртеше безпомощен като някакъв огромен четириног паяк…

Костов усети, че десният му крак губи опора, че се хлъзга неусетно, подло. Опита да стъпи по-здраво поне на левия… Видимо и двата крака стояха на същото място, без да се придвижат нито сантиметър напред, ала той знаеше, чувствуваше го — нямаше да издържат, може би в следния миг щяха да се подхлъзнат и да го запратят в пропастта.

Отдолу долетя пресипналият глас на професора:

— Няма време! Режи въжето! Режи, докато не е станало късно!

Другарят му го изгледа с безумни очи. По челото му бяха избили едри капки пот, а нозете му трепереха, изпънали до скъсване всяко мускулче, всяко сухожилие.

Едно рязване с ножа… Да, само туй… Друг изход няма! Иначе и двамата ще се сгромолясат долу… Каква полза тогава? И няма да види децата си… Никога вече… А професорът е сам…

— Пьотр Иванич, режи бързо! Ножът е в тебе. Аз нямам.

Неволно Костов посегна към ножницата, но ръката му се дръпна назад като изгорена.

— Режи, по-скоро! — шепнеше под него Медведев.

Що да стори? Що? Така и двамата ще загинат, ей тъй, мърцина, без никаква полза, без никаква… А защо и двамата?

Почти несъзнателно, машинално, със замряло сърце пред това, което щеше да извърши, той измъкна блестящото острие и с трепереща ръка го насочи към опънатото въже.

Отдолу го гледаше с някакво свръхчовешко примирение лицето на професора.

— Режи! — изхриптя той.

Костов замахна с ръка и с някакъв възторжен порив запрати ножа в пропастта. Чу се остър звън, повтори, потрети и затихна.

Наоколо отново се възцари предишното ледено мълчание, сред което все още проплакваха далечни едва чувани камбанки.

— Приятелю! — промълви гласиологът.

Костов не отговори нищо, напрегнал всички сили, цялата си воля, всичко, каквото можеше да даде неговото здраво тяло и дух на полярник. Вече не съществуваше нищо друго, никакъв свят отвъд, никакъв друг живот — нито чувства, нито минало, нито бъдеще. Имаше само едно — опънатото въже, което го теглеше към гибел… Нищо друго… Само едно въже, жестоко, безпощадно… и той трябваше да го победи…

Да победи…

Тъй ги намериха спасителите, единият премръзнал, увиснал в безсъзнание на въжето, а другият — сякаш прикован, сраснал за ледената скала, вцепенен от студ и напрежение…

След няколко часа в поселището, заобиколен от всички другари, под грижите на лекаря Медведев отвори очи. Озърна се и като съзря до себе си Костов, протегна пръсти да стисне ръката му.

— Приятелю!

Костов не отговори. И срам, а в същото време и някаква все още неосъзната гордост се разляха по тялото му.

— Тъй е — пошепнаха нечуто устните му. — В беда се познава човекът… Ваньо вече може да се гордее с баща си… Вече може…

И мълчаливо отвърна на топлото ръкостискане.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.